Не лякайте і не героїзуйте. Як говорити з дітьми про людей з інвалідністю
Через широкомасштабну війну в Україні з’являється дедалі більше людей з інвалідністю. За офіційними даними, лише за перші 10 місяців повномасштабного вторгнення кількість українців, які отримали інвалідність, зросла у 3,5 раза у порівнянні з 2021 роком.
Долучайтесь до нас на Facebook та беріть участь в дискусіях
Дедалі частіше на вулиці можна побачити людину з порушеннями зору чи слуху, на колісному кріслі чи з протезом. Тож у батьків виникає питання: як коректно пояснити дитині, що таке інвалідність — аби сказане було доступно малечі й не зачепило почуттів людей навколо. LIGA.Life дослідила цю тему разом із громадською організацією "Безбар’єрність" та дитячою психологинею Олександрою Єрьоменко.
Із чого почати?
Починати розмови про інвалідність варто тоді, коли у дитини виникає інтерес, пояснює психологиня Олександра Єрьоменко. Здебільшого йдеться про так званий "вік чомучок", тобто 3-5 років, коли малеча активно цікавиться світом та ставить батькам тисячі запитань.
"Ми можемо купити дитині книжку з казкою або разом подивитися мультфільм, де є персонажі з інвалідністю. Щойно ми помічаємо зацікавленість, то усе пояснюємо: просто і з урахуванням вікових особливостей", — пояснює експертка.
Однак мультики та казки не замінять повноцінних розмов із батьками, додає психологиня. Інколи дитина може просто не помітити якусь важливу деталь чи по-іншому інтерпретувати побачене й почуте, тож батькам потрібно вчасно акцентували її увагу, поставили влучні запитання й усе пояснити.
"В ідеалі має бути процес обговорення, коли ми читаємо книжку чи дивимося мультфільм разом із дитиною і наприкінці запитуємо: "Ти бачиш, що він чи вона на кріслі колісному? Давай обговоримо, як це могло статися". І далі вже проговорюємо з дитиною ті цінності, які хочемо їй донести", — зазначає психологиня.
Вона підкреслює: не потрібно займатися моралізаторством чи влаштовувати лекцію. Всю інформацію краще доносити через приклади, уявні ситуації та запитання:
- Маленькій дитині можна навести приклад з іграшкою. Якщо в улюбленого ведмедика відірвалася лапка, спробуйте пояснити: внаслідок різних причин із людиною теж таке може трапитися, але як і ведмедику, їй можуть зробити іншу руку чи ногу — протез;
- Трохи старшій дитині можна почитати казку, показати мультфільм або взяти її на екскурсію в музей "Третя після півночі" (він є у Києві та Львові) — там у повній темряві у супроводі незрячих гідів можна відчути, як сприймають світ люди з порушеннями зору;
- Підліткам можна показати змагання паралімпійців і пояснювати все через біологію, яку дитина вивчає у школі.
Які книжки, мультфільми та проєкти можна використовувати?
Дитячий сімейний психолог Світлана Ройз створила добірку ресурсів, які можуть стати корисними для батьків під час спілкування з дітьми на тему інвалідності. Сюди входять і мультсеріали, і дитячі книжки, і ляльковий театр:
- "Іскорки суперсил" для дошкільнят від UNICEF Ukraine, де персонаж ПУМ використовує крісло колісне;
- Книга "Таємні історії маленьких та великих Перемог" Тані Стус, де одним із героїв є військовий та його "біль";
- Книга "Чи легко жити циклопам" Олександра Шатохіна, де головними героями є циклоп П’єр, танцівниця Ліза на кріслі колісному та незрячий піаніст пан Марко;
- Книга "Кожна грудочка землі" Ольги Войтенко, де батько головної героїні повертається додому після поранення на війні і вчиться заново ходити на протезах;
- Книга "Різдвозавр" Тома Флетчера, де головний герой Вільям ходить на колісному кріслі;
- Книга "Світ без меж" Анастасії Степули для дітей молодшого віку про різноманіття та рівність;
- Мультсеріал "Вулиця Сезам", де є герої з розладами аутистичного спектра та на кріслах колісних;
- Мультсеріал "Щенячий патруль", де у сьомому сезоні є персонаж Рекс — песик з інвалідністю;
- Мультсеріал "Мопсики-приятелі", де один із персонажів, Лоллі, має колеса замість задніх лап;
- Мультфільми серії "Як приборкати дракона", де головний герой Іккінг ходить із протезом ноги, а його дракон Беззубик — із протезом на частині хвоста;
- Короткометражний мультфільм "Скарлет" про дівчинку, у якої після хвороби було ампутовано ногу і яка знову почала танцювати;
- Короткометражний мультфільм "Подарунок" про хлопчика, якому мама подарувала песика з трьома лапами;
- Короткометражний фільм "Цирк метеликів" Джошуа та Ребекки Вейгел (для дітей старше 12 років) про чоловіка, який народився без кінцівок.
У результаті такої превентивної роботи у дитини формується розуміння, що таке інвалідність, як і чому вона може виникнути. Як наслідок — зменшується ризик потенційно незручних ситуацій, коли, побачивши на вулиці людину на кріслі колісному, дитина починає активно жестикулювати і гучно запитувати про неї у батьків.
Та найголовніше, зазначає психологиня Олександра Єрьоменко, аби дорослі спершу розібралися із власним сприйняттям людей з інвалідністю. У подальшому це допоможе не перекладали свої страхи та некоректні реакції на дітей:
Що робити, якщо дитина емоційно реагує на людину з інвалідністю?
Звісно, бувають ситуації, коли превентивна робота не була проведена або дитина все одно емоційно відреагувала на людину з інвалідністю, яку побачила на вулиці. У такому випадку важливо, аби дії та слова батьків не табуювали тему для дитини і водночас не створювали дискомфорту людям поруч.
Чого точно не варто робити?
- Не прискорюйте дитину й не намагайтеся її чимшвидше відвести за руку подалі від людини з інвалідністю — це може створити хибне уявлення, наче з цією людиною щось "не так".
- Не сваріть дитину за запитання. Якщо вона вказала на людину пальцем або сказала щось некоректно — спокійно виправте її і поясніть, як правильно. Якщо є прямий контакт із людиною, якої це стосується, варто перепросити.
- Не намагайтеся уникати теми фразами "Тебе це не стосується", "Ми про це нічого не знаємо", "Спитай у школі" тощо.
"Якщо у дитини є інтерес — потрібно його задовольнити, а не табуювати. Спокійним тоном у спокійній атмосфері поясніть усе. Без занурення у деталі, бо ми не знаємо, що трапилося саме з цією людиною, про яку йдеться", — пояснює психологиня.
Як діяти правильно?
Ситуації бувають різні, відповідно, реагувати на них потрібно по-різному. У випадку, якщо дитина побачила дорослого чи дитину з інвалідністю на дитячому майданчику і в неї виникли запитання, можна спробувати пояснити все через формат гри і взаємодії. Для цього, радять у ГО "Безбар’єрність", спершу потрібно запитати в іншої дитини чи дорослого, чи він або вона не проти долучитися до пояснення.
"Ви можете підійти до цієї дитини чи дорослого і запитати: "Чи не проти ти/ви, якщо ми разом пояснимо, чому ти/ви користуєшся/користуєтеся кріслом колісним?". Якщо людина погодиться, то вже у форматі гри чи діалогу ви можете пояснити усе своїй дитині", — розповідає експертка організації Світлана Гнатюк.
Однак у випадку, якщо людина з інвалідністю просто проходила повз, а дитина почала активно жестикулювати і ставити запитання, зупиняти незнайомця і пропонувати взаємодію не потрібно. У такій ситуації, пояснюють у ГО "Безбар'єрність", краще просто самостійно усе пояснити дитині:
Світлана Гнатюк наголошує: не потрібно вигадувати історії, чому та чи інша людина могла отримати інвалідність. Якщо ви не маєте відповіді на це питання — так і скажіть. Поясніть дитині, що інвалідність може бути вроджена і набута, що можуть бути різні причини і вам невідомо, яка саме у цієї людини.
"Якщо ми зустрічаємо на вулиці людину з інвалідністю, то спершу обов’язково коротко поясніть усе дитині й одразу дайте відповідь на запитання. Потрібно використати цей момент і правильно подати інформацію. А вже потім вдома можна повернутися до теми і більш детально усе пояснити", — розповідає вона.
Інколи, додає експертка, можна "грати на випередження" і пояснювати дитині якісь основи ще до того, як у неї виникнуть запитання. Так, якщо ви бачите на вулиці людину з собакою-поводирем, на кріслі колісному чи протезі — поясніть, що це і для чого використовується. Одразу на прикладі розкажіть дитині, чому не можна без дозволу торкатися до собаки чи протеза. Це допоможе уникнути незручних ситуацій у майбутньому.
Перш за все говоріть про людину
"Іноді батьки вдаються до крайнощів: хтось залякує інвалідністю, а хтось, навпаки, змушує сина чи доньку дружити з дитиною на кріслі колісному, із порушенням зору чи слуху. Цього робити не потрібно. Поясніть, чому не варто боятися людину з інвалідністю, але дозвольте дитині самостійно обирати, з ким гратися і дружити. Не потрібно робити інвалідність причиною для дружби", — пояснюють у ГО "Безбар’єрність".
Експертка додає: часом ми героїзуємо людей з інвалідністю, особливо якщо йдеться про військових. Дітям пояснюють, що людина з протезом або на кріслі колісному — супергерой. Але цього робити не потрібно. Бо металева рука чи нога, втрата зору або слуху — це лише одна особливість, яка не може бути характеристикою людини.
"Тут дуже складно втримати баланс. Тому що, з одного боку, наші військові — справді герої, вони пройшли дуже великий шлях і віддали частину себе задля захисту нашої держави. Але є одне але. Усіх героїзувати не можна: хтось міг втратити руку чи ногу на війні, але зараз має якісь негативні риси чи пропагує щось погане — що у такому разі буде думати дитина, коли все це помітить?", — зазначає вона.
Експертка радить пояснювати усе інакше: якщо військовий чи військова справді герой України — його чи її так можна називати. Якщо ж такого звання немає, потрібно пояснити дитині: ця людина захищала Україну, ми їй вдячні за свободу, але вона, як і всі, — рівноправний член суспільства.